Hei, dette er Eric Clapton.
Jeg vil bare uttrykke min sorg-
-og si takk til min gode venn B.B. King.
Jeg takker ham for inspirasjonen han ga meg opp gjennom årene,-
-og for vennskapet vi hadde sammen.
Det er ikke stort mer å si,-
-for slik musikk hører snart fortiden til.
Hvis dere ikke kjenner musikken hans,-
-vil jeg anbefale dere å finne albumet "Live at The Regal".
Det var det som virkelig fikk meg i gang som ung musiker.
Jeg hadde en lykkelig barndom.
Jeg ble overøst med kjærlighet av foreldrene mine.
Særlig min mor, som elsket meg ubetinget.
Han var lyshåret som barn.
Som liten hadde han en fantasihest han kalte Bush Branch.
"Jeg må se til Bush Branch. Den står tjoret utenfor."
Han spilte cricket på gresset. Han var en flott gutt.
Folk sier jeg var bortskjemt og egoistisk.
Jeg må ha hatt noen gode sider, men det nevner folk aldri.
Jeg var glad i å male og tegne. Alt som var introvert.
Han tegnet ting som Batman og fly.
Han kunne være litt av en einstøing.
Jeg visste jeg var annerledes.
De andre barna syntes jeg var annerledes eller mindreverdig.
Jeg hadde mindreverdighetskompleks uten å vite hvorfor.
Så fant jeg ut at søsteren min egentlig var min mor.
Hun flyttet da jeg var liten,-
-og jeg ble oppdratt av besteforeldrene mine.
Jeg ble enke med to barn i en alder av 27.
Min datter fikk barn og flyttet til Canada,-
-så jeg oppdro mer eller mindre ungen.
Jeg fikk ikke barn med min nye mann, så han var veldig glad i Eric.
PATRICIA CLAPTON ROSES DATTER
Pat var en villbasse. En veldig vanskelig ung kvinne.
Hun var ikke enkel. Rose sa hun var et mareritt.
Hun møtte en canadier.
Han var stasjonert i England. Det var en engangsaffære.
Å bli gravid som ung og ugift var en katastrofe den gangen.
Da Rick ble født, dro hun til Canada.
Hvis Rose og Jack ikke hadde tatt seg av ham,-
-vet jeg ikke hva som hadde skjedd med ham.
Jeg tok det veldig tungt.
Jeg ble mistroisk overfor alle, selv besteforeldrene mine.
Jeg var veldig forvirret og følte at livet hadde vært en løgn.
God dag, alle barn. Dette er Uncle Mac.
Uncle Mac var på radioen lørdag formiddag.
Han spilte forskjellig musikk for barn.
"How Much Is That Doggie in the Window" og den slags sanger.
Men iblant spilte han noe annerledes.
Det hørte man ingen andre steder, bare i dette barneprogrammet.
Det var noe for meg.
Jeg visste ikke at det var svart musikk. Jeg kjente ikke forskjellen.
Men det var noe med det som rørte meg.
Uten at jeg var bevisst på det, lindret det all min smerte.
Og da jeg ble gammel nok, gikk jeg selv ut og kjøpte platene.
Han maste om å få gitar, så vi kjøpte en akustisk en.
Han ble veldig opptatt av den.
Jeg satte platespilleren ned på en lavere hastighet,-
-og da kunne jeg spille med. I ett kjør.
Det var ulidelig. Klokken tre om natta-
-satt han og spilte med på Big Bill Broonzy og den slags.
Men han måtte jo på skolen neste dag.
"Skal du ikke snart legge deg?" Midt på natta. Det var forferdelig.
Det var alltid én mann og hans gitar mot resten av verden.
Han var mutters alene og hadde ingen andre muligheter-
-enn å synge og spille for å lindre smerten.
Og det avspeilet følelsene mine.
Så jeg fikk mer og mer lyst til å bli sånn.
Jeg kom inn på Kingston School of Art som 15-åring.
Jeg var veldig oppsatt på å bli en del av kunstens verden.
Jeg ville oppdage fransk litteratur, fransk film og japansk film.
Jeg leste Beaudelaire, Kerouac, Ginsberg og Steinbeck,-
-men jeg var fullstendig besatt av blues.
Jeg hadde en platesamling.
Jeg var alltid på jakt etter importplater i jazzplatebutikker.
Muddy Waters, B.B. King, Chuck Berry og Bo Diddley.
Men ingen delte min interesse. Man måtte reise langt for å finne noen.
Vi møttes utenfor The Marquee Club i Oxford Street.
Det var blueskveld på torsdag, og der møtte man likesinnede.
Jeg møtte Mick, Keith og Brian der. De var stamgjester der.
Sånn førte bluesmusikken meg sammen med kommende venner.
Den gang var det ikke stor interesse for blues.
Det var ikke populært her i landet.
Jeg var en snobbete purist og ble veldig betatt av-
-den spillestilen jeg hørte hos Muddy Waters' pianist, Otis Spann.
Musikken tilhørte i et band,-
-så jeg satte inn en annonse og ble kontaktet av en bassist.
Vi manglet bare en gitarist for å få fart på musikken.
Vi leide et lokale i en pub, og inn kom en liten kar med gitar.
Han var vel 17 år.
Han hadde et fantastisk talent og hadde jobbet for å utvikle det.
Vi kunne ikke tro hvor dyktig han var.
Vi hadde ikke utstyr.
Vokaler, gitar og alt kjørte gjennom samme forsterker.
Vi øvde mer enn vi spilte, men det var morsomt.
Jeg visste straks at Ben var målrettet-
-og en dyktig pianist.
Han var en stor inspirasjon og en slags farsfigur for meg.
Eric var besatt av musikk, og den var kjernen i hele hans vesen.
Han var omgjengelig, men også veldig reservert.
Han dannet fort nære vennskap,-
-men ingen av dem varte særlig lenge.
Eric bestemte seg for å bli profesjonell musiker,-
-så han måtte gjøre noe aktivt.
ÅTTE MÅNEDER SENERE
Vi hadde nettopp mistet gitaristen vår.
Eric gikk på samme college som oss.
Det var få bluesband i England, så han ble umiddelbart med.
Vi spilte hver søndag kveld på Crawdaddy Club i Richmond.
Det var vill fest. Folk gikk fullstendig amok.
Jeg fikk et følge blant publikum, og jeg visste å fyre dem opp.
Han hadde sine egne fans som sto helt oppe ved scenen.
Clapton-klikken. Vanligvis er det vokalisten publikum elsker.
Det utviklet seg til en fanbase.
DESEMBER 1964 BEATLES' JULEKONSERT, LONDON
Det er praktfullt. Det kommer masse mennesker,-
-og vi hygger oss med Freddie and the Dreamers og The Yardbirds.
Vi var invitert til å spille på Beatles' julekonsert,-
-og vi tenkte at de var duster.
Men jeg kom godt overens med George, for han var også gitarist.
Vi var begge musikere og spilte på samme julekonsert-
-da Eric var med i The Yardbirds. Det var der vi møtte hverandre.
The Yardbirds' fans kom for å høre musikken.
Da Beatles gikk på,-
-begynte publikum å skrike, så det overdøvet alt annet.
Vi sto og så på, og jeg kunne se-
-hvor meningsløst de syntes det var. Allerede da.
George var åpenbart innovativ,-
-men det var ingen som lyttet.
I The Yardsbirds forsto vi hva det hele dreide seg om,-
-og det var ikke å bli berømt, komme på TV eller få en slager.
3 UKER SENERE YARDBIRDS GÅR I STUDIO
Første opptak.
Jim, Keith og jeg begynte å tenke på å gå i nye musikalske retninger.
Da vi ble presentert for sangen "For Your Love",-
-føltes det bare helt riktig.
Det var pop. Vi spilte vanligvis blues,-
-noe som ennå ikke var blitt mainstream her borte.
Vi var pionerer på det feltet.
Så da de anla Beatles-hår, visste jeg at vi hadde solgt sjela.
Jeg måtte vekk derfra.
Eric var med på å spille inn "For Your Love", og så stakk han.
Vi sto med en kjempehit, men hadde ikke leadgitarist.
Jeg var veldig skuffet over musikkbransjen.
For meg virket det som om alle spekulerte i det.
Jeg var sikkert en tulling å være i nærheten av-
-hvis man ville lykkes i musikkens verden.
Eric besøkte meg i Oxford.
Jeg bodde alene, så vi satte oss ned og pratet.
Jeg søkte råd hos ham. Jeg likte å spille blues,-
-men jeg var nær ved å gi opp alt.
Jeg bodde hos ham i to uker og så ham jobbe med treskjæring.
Vi kom begge to fra dysfunksjonelle familier,-
-og vi snakket om slike ting.
Jeg merket at han var så besatt av musikk-
-at han ikke hadde noe valg. Han måtte følge musikken.
Sånn har han sikkert hatt det hele livet.
Mens jeg bodde der, ble jeg oppsøkt av John Mayall.
MAI 1965
Før tiden er ute skal vi lære "The Crocodile Walk"-
-av John Mayall og the Bluesbreakers.
Han skal vi opptre med.
Se på de danserne.
Det er visst hans nye gitarist.
Dæven.
Tidligere Yardbird-medlem slutter seg til John Mayall
Innen blues var han unik. Eric var noe helt spesielt.
Han kjente sjangerens historie, og han følte sterkt for den.
Han klarte å uttrykke det. Han fikk lov til å slippe seg løs.
Hvor mye har Erics innflytelse hjulpet bluesbaserte bands?
Han og Alexis Korner var de første som begynte å spille.
Det var mange andre som samlet på gamle bluesplater,-
-men han var ute og spilte blues. Han ble startskuddet for det hele.
Da jeg ble med i bandet, kom jeg virkelig i arbeid.
Vi spilte sju kvelder i uka.
The Twisted Wheel i Manchester, The Mojo i Sheffield,-
-The Boat House i Nottingham, Club A'Gogo i Newcastle.
Jeg var fortsatt ikke flink med jentene. Jeg var sjenert.
Men plutselig sjekket jeg nye jenter på hver konsert.
Eric bodde i Ripley,-
-og da han ikke hadde bil, overnattet han hos oss.
Vi hadde et gjesterom der han kunne bo.
Jeg hadde familie, så det var veldig forstedsaktig.
Familieliv med mor, far og tre barn.
Så dro vi ut og spilte om kvelden.
Han hadde en stor platesamling som jeg lyttet til hver dag i ett år.
Jeg satte på platene og spilte med som besatt.
Mange av mine inspirasjonskilder den gang var ikke bare gitarister.
Det var også sangere og en del indisk musikk.
Jeg hørte mye på Bismillah Khan.
Gitaren min skulle låte som blåseinstrumentet hans.
En av de største inspirasjonskildene når det gjelder gitarsounden min,-
-var Little Walters munnspill, spilt gjennom en forsterker.
Lyden var feit og veldig melodisk.
Jeg hadde besøkt musikkbutikker i Londons West End-
-og prøvd forskjellige forsterkere.
Så fant jeg en forsterker i West London.
Den hadde helt perfekt sound.
Da han kom med den forsterkeren, begynte folk å forgude ham.
Og det irriterte ham. Han ville ikke bli studert.
Han ville bare spille slik han hadde lyst til.
Fra du forlot The Yardbirds og ble med hos John Mayall,-
-skjedde det et voldsomt skifte i din musikalske uttrykksform.
-Hva skjedde, rent mentalt? -Endringen var ikke så stor.
Jeg havnet bare i andre omstendigheter,-
-så spillet mitt framsto annerledes.
The Yardbirds er noe helt annet enn John Mayall.
Det ene er pop, og det andre var og er upolert blues.
Jeg spilte på samme måte, men det låt annerledes.
Tredje opptak.
MAI 1966 DECCA STUDIOS, LONDON
Vi hadde vært på turné så lenge at vi bare spilte settlisten vår.
Men den gang sto teknikerne for opptakene,-
-og de satte mikrofonen fem centimeter fra forsterkeren.
Hvis man ville ha stemningen fra klubbene,-
-måtte det høres ut som om man sto blant publikum, tre meter unna.
Da teknikeren gjorde det da vi skulle gjøre opptak,-
-sa jeg at han måtte sette den lenger unna.
Han sa at jeg var til bry, og jeg sa at jeg ga faen i det.
Når Eric spilte så høyt, visste de ikke hva de skulle gjøre.
Vi måtte finne en løsning.
Det var spennende, for da vi løste det, hadde vi lyden.
Det forandret alt.
Før Eric hadde gitarspill i England vært Hank Marvin og The Shadows.
Veldig enkelt og uten så mye teknikk.
Plutselig hørte vi noe helt nytt. Vi hadde aldri hørt maken.
Det var revolusjonerende.
Blues står veldig sterkt i popbransjen nå,-
-og alle tar det opp uten nødvendigvis å forstå musikken.
-Syns du det er dumt? -Nei.
For når det har gått lang tid, blir de så musikalsk skolerte-
-at de ikke vil nøye seg med å utvanne etterligninger av blues.
De vil kunne like en farget mann uten noen fordommer,-
-og da må de hvite karene selv finne på noe som kan hamle opp med det.
For de vil bli avvist. Det vil ikke finnes hvite bluesband.
Hva er det ved musikken som tiltrekker unge hvite?
Du nevnte grupper som Rolling Stones, som har vist fram musikken.
Unge hvite liker den dype klangen.
Unge hvite kan synge og spille mer blues enn jeg kan drømme om,-
-men de vil aldri kunne låte som meg.
Jeg har den store klangen. Det er nok derfor de unge hvite kommer.
-Handler det om følelsen ... -Følelsen ligger i klangen.
-Og det kan man ikke etterligne? -Nei.
Så de unge kan lære å spille gitar slik, men ikke å synge sånn?
-Som meg? Unge hvite? -Ja.
-Nei, det vet du godt. -Hvorfor ikke?
De har ikke nok sjel, og de har ikke opplevd nok tunge tider.
En dag jeg kom hjem til John, hadde han lest Melody Maker og var rasende.
Han fortalte at Eric øvde med et band i en kirke.
Plutselig skulle den nye gruppa debutere, og så var det slutt.
Det skjedde veldig brått. Galningen sa at han ville slutte.
JULI 1966 CREAM
Jeg ville være med i en blues-trio som kombinerte jazz og rock.
Vi likte hverandres måte å spille på, og så gjorde vi det.
GINGER BAKER TROMMESLAGER
JACK BRUCE BASS OG VOKAL
Det er deilig. Jeg kysset Eric Clapton på munnen.
Jeg kysset Englands mest lyshudete soulbrother.
Vi er skeive.
Etterpå oppdaget jeg at jeg er mer ærlig-
-når jeg er skeiv enn når jeg er clean.
Det du opplever nå, er muligens bare en fase, uten at du vet det.
De verdiene du har nå, kan være helt forandret om to år.
Det er vakkert.
Jeg møtte Jimi første gang da vi spilte i London.
Jeg møtte ham et par ganger på The Speakeasy.
Han var ofte hjemme hos meg. Vi hadde det veldig fint.
Han var veldig sjenert og stille. Innadvendt og blid.
Vi snakket om ambisjonene våre. Om hvordan verden burde være.
Men samtalen holdt seg aldri til temaet, for Jimis hjerne var utrolig.
Når han begynte å snakke om noe,-
-endte han med å snakke om UFO-er og lilla fløyelsmåner.
Man kunne ikke holde ham på landjorda særlig lenge.
Musikk og livet henger tett sammen. De er nesten parallelle.
Musikk er ren fantasi som kommer fra en eller annen sjel.
Fra en eller annens indre, og den kan bare uttrykkes gjennom toner.
Det eneste jeg kan gi min kjære Jimi, er tid.
APRIL 1967, NEW YORK CREAM GÅR I STUDIO
Eric kom hjem til meg i Oxford sammen med Ginger og sa-
-han skulle danne Cream. Han spurte om jeg ville jobbe for ham.
Jeg tror han ville ha en han kjente.
Han nøt virkelig suksessen og det psykedeliske musikalske eventyret.
Eric og Cream kom til New York for å spille inn i vårt studio.
De spilte låter som ikke fulgte 12 eller 8 takter fullstendig,-
-men hadde et blues-preg.
Det var ny musikk. Særlig når Eric spilte gitar.
Engelske roadies satte opp doble forsterkere i studioet.
Doble stortrommer og doble symbaler.
Det var to av alt, og jeg kunne ikke begripe det. De var bare tre.
Den faller ut ... Vi tar opp likevel.
Første opptak.
-Hva syns folk om Cream i England? -Vi er veldig populære.
I England er blues like stort som alle andre sjangere.
Hvem beundrer du?
For tiden er den beste gitaristen Jimi Hendrix fra New York.
Han har sin egen gruppe, The Jimi Hendrix Experience, som er flotte.
Han spiller blues og flipper ut iblant.
Jeg elsker selvsagt B.B. King og Otis Rush og Albert King.
Vil ekte bluesmusikere noen gang bli godtatt av et bredt publikum?
Det tar tid, for det er knyttet til raseproblemene i USA.
Hvis hvite amerikanere anerkjenner en amerikansk bluesmusiker,-
-aksepterer de borgerrettighetene, så det vil ta lang tid.
Vi spilte inn i Atlantic Studios.
Vi delte lokaler med Ray Charles, Aretha Franklin og Otis Redding.
Vi var i deres lekestue,-
-og ofte kom og gikk vi med Otis Redding og Aretha Franklin.
Ahmet spurte om jeg ville spille, og det var ingenting jeg heller ville.
Der satt Joe South, Bobby Hinton og Bobby Womack.
Det var fem gitarister, og Aretha spilte piano og sang.
Jeg gikk inn med permanent, rosa bukser og høyhælte støvler.
Jeg så ut som en marsboer, og de så forbløffet ut.
Jeg satte meg ned og spilte.
Aretha Franklin begynte å le av Erics psykedeliske antrekk.
Men da Eric spilte, sluttet Aretha å le.
Han var ekte vare.
Jeg tenkte at hvis det ble utgitt, ville jeg aldri trenge å gjøre mer.
JUNI 1967 KINGS ROAD, LONDON
Jeg hadde nettopp kommet fra Paris for å jobbe som modell.
Da jeg møtte Eric, ante jeg ikke hvem han var.
Han var litt sjenert og hemmet i starten.
Men så ble vi sammen, og vi flyttet ganske fort sammen.
Charlotte var veldig morsom og veldig fordomsfri.
Vi var venner. Vi hadde det gøy sammen.
Hun så meg slik jeg var, på godt og ondt.
Jeg hadde det som Alice i Eventyrland.
Jeg elsket Beatles,-
-og så ble vi invitert til en spesiell begivenhet av Beatles.
Det var helt normalt.
THE BEATLES, ALL YOU NEED IS LOVE-
-VERDENS FØRSTE SATELLITTSENDING
Da jeg flyttet inn på Kings Road, kom George innom på vei til Esher.
Jeg hadde vært i Esher, og vi hadde tatt syre sammen.
Litt etter litt ble vi venner.
3 UKER SENERE SAN FRANCISCO, CALIFORNIA
Publikum var langt fremme, så Cream kunne bare slippe seg løs.
De spilte samme nummer i 40 minutter.
De improviserte hver kveld.
Og publikum fikk aldri nok.
Det var akkurat det de ville høre, og nå var det plutselig her.
CREAM ER LEGENDARISKE I LOS ANGELES
CREAM FÅR DET AMERIKANSKE PUBLIKUM I EKSTASE
CREAMS REKORDTURNÉ I USA BLIR FORLENGET
CREAM SKAPER HYSTERI I NEW YORK
Mange av de unge gitaristene er inspirert av ditt gitarspill.
Jeg er takknemlig for at de liker meg,-
-for det har åpnet noen dører for oss-
-som så ut som om de aldri ville bli åpnet.
For i rock'n'roll-tiden var det mange steder som ikke ville ha oss.
Jeg snakker ikke om rase, men noen steder ville de ikke ha oss,-
-og nå er dørene åpne.
B.B. King spilte på de små bulene.
Otis Redding var en svart sanger som spilte i sørstatene.
Rock'n'rolls popularitet har gitt oss muligheten til-
-å bruke god rock'n'roll til å lokke folk inn,-
-for så å presentere dem for noen av dem-
-som var opphavsmenn til rock'n'roll.
Jeg spilte i New York, og jeg hadde hørt om Creams unge gitarist.
Jeg møtte en ung mann som hadde langt hår og var veldig lavmælt.
Vi jammet.
Eric tok seg god tid. Det var som et puslespill.
Som en gammel, garvet kar.
Gutten låt godt, men hvis man skal spille mer enn et par toner,-
-må man ha en god historie, og han fortalte noen gode historier.
Det hvite USA hadde aldri lagt merke til blues.
Takket være Eric fikk de øynene opp for det og begynte å lytte.
Det åpnet mange dører for B.B. King og mange andre som meg.
De spilte 300 konserter i året.
De hadde en kjempestor fanskare på grunn av konsertene.
På det tidspunktet ble Cream verdens største band.
Mye større enn Rolling Stones og Beatles.
Eric Clapton på vokal.
Bruker du noen faste fraser når du improviserer?
Ja, det er noen fraser som jeg alltid spiller og jobber ut fra.
Alle disse løpene er satt sammen av gamle fraser jeg begynte med.
Nå er de blitt blandet sammen med andre ting jeg har lært.
Hvis man liker å spille fotball, så vil man bruke det-
-for å få ut all aggresjonen som hoper seg opp hver dag.
Hvis noen dytter deg på parkeringsplassen, blir man sint.
Det skjer for alle,-
-men jeg får det ut gjennom gitaren.
Ved å være aggressiv i måten jeg spiller på.
Ikke måten jeg bruker gitaren på. Det kan man også, som The Who.
-Vil du vise oss det? -Skal jeg knuse gitaren?
Nei, bare et eksempel på aggresjon i musikken.
4 MÅNEDER SENERE
Eric var ikke flink til å kommunisere.
Det var mye som forble usagt om hvor han var.
Han nøt noe av det veldig mye. Å bli forgudet.
Men det var vanskelig å henge med og være på turné i månedsvis.
Det var store uoverensstemmelser mellom Jack og Ginger hver dag.
Det spilte ingen rolle hva de kranglet om,-
-men de var i strupen på hverandre, og det var veldig intenst.
Vi stengte hverandre ute. Vi sås aldri. Vi delte aldri ideer.
Vi møttes bare på scenen og spilte, og så gikk vi hver vår vei.
Det var forferdelig.
CREAM BLIR OPPLØST DET PLANLEGGES AVSKJEDSTURNÉ
HISTORIEN BAK BRUDDET
Hjemmet klimpret Eric uavbrutt på gitaren.
Det er ikke så lett når man prøver å snakke med noen.
Jeg husker at når jeg snakket,-
-fikk jeg et gitarriff som svar, istedenfor ekte kommunikasjon.
Det var vanskelig å henge med på et emosjonelt, personlig plan.
Jeg var forelsket i Eric, og hele verden var forelsket i ham.
Vi snakket ikke om følelser. Det ville ikke Eric.
Jeg følte at han flyktet fra noe.
Han begynte å besøke George og Pattie en del da de bodde i Surrey.
Da Cream ble oppløst, tror jeg han følte seg blottet.
Han likte å henge, spille gitar og skrive hele dagen.
SEPTEMBER 1968 OPPTAK TIL BEATLES' WHITE ALBUM
George ville lage en sang, og jeg skulle spille gitar.
Hvordan går det?
Vi spilte den to-tre ganger. Det var veldig få forsøk.
Det gikk fort. De var strenge dommere.
En, to, tre, fire.
BYRETTEN
Det var en politimann, kriminalbetjent Pilcher.
Han ville ta alle i popbransjen for narkotika.
Han endte med å bli tatt for korrupsjon.
Han tok George. Ifølge ryktene hadde han plantet narkotika.
Ginger kjente noen i politiet og sa at jeg sto på Pilchers liste.
Politiet foretok en razzia på The Pheasantry, og det var plantet hasj.
Så jeg tenkte at jeg måtte forlate byen.
Det var første gang jeg brukte noen av pengene jeg tjente med Cream.
Jeg hadde aldri eid noe før.
Jeg hadde drevet rundt hele livet siden jeg forlot Ripley.
Men jeg ble forelsket i stedet. Jeg følte meg hjemme der.
Nå hadde Eric et hus i Ewhurst like utenfor Esher.
Det var lett for dem å besøke hverandre.
Det var et fint vennskap. George hadde stor respekt for Erics spill.
Vi var bare fire venner. Vi gikk på restauranter og barer.
Han kom ofte innom, og ikke alltid for å besøke George.
Med tiden ... Noen mennesker ser lenger på deg enn de burde.
Det oppdaget jeg et par ganger.
Jeg visste at det var galt. George var min beste venn.
Men jeg følte meg dratt mot henne.
Hun var den mest tiltrekkende kvinnen jeg noen gang hadde møtt.
Selv om de var gift, ville jeg ha henne.
Selv om hun ikke var ledig, og det skremte meg.
Han virket veldig forvirret hva angikk kvinner,-
-og hva de betød for ham.
Det var veldig intenst, og han var veldig intens.
15 ÅR TIDLIGERE SOUTHAMPTON DOCKS, ENGLAND
Det hadde gått fint om datteren min ikke hadde kommet hjem.
Han hadde alltid kalt meg mamma.
Men det forandret ham.
Da jeg var ni år, fortalte bestemor meg-
-at min egentlige mor skulle komme og bli en stund.
Hun ankom med båt, og vi møtte henne i Southampton.
Hun kom med en av de store rutebåtene.
Hun hadde to barn med seg.
Rick var veldig stille den dagen. Han var veldig sjenert.
Han ville møte sin egentlige mor. Jeg tror Rick søkte kjærlighet.
Vi dro hjem til Ripley, og så kom alle for å ta en kopp te.
Jeg ville vite det aller viktigste.
"Du er min mor. Vil du være min mor?"
Og hun sa: "Nei, jeg tror det er best at det forblir slik det er."
Det var hjerteløst. Hun likte ikke at han kalte henne mamma.
Tenk at noen kunne være så motbydelig.
Hun hadde med sin sønn Brian, og han spurte Rick: "Er du broren min?"
Det hørte hun, og hun sa: "Nei, han er ikke din bror."
Jeg kunne ikke tro at hun kunne si noe sånt til et barn.
Jeg var så sint på henne. Jeg følte meg bare avvist.
Jeg snakket ikke med noen.
Jeg var mer alene enn noen gang.
15 ÅR SENERE HYDE PARK, LONDON
Eric ville prøve noe nytt og spurte om jeg var interessert.
Vi eksperimenterte bare.
Ingen mer enn Eric. Han gikk sikkert gjennom noe.
Vi hygget oss bare. Vi hadde ikke noe mål.
Jeg skrev "Presence of the Lord",-
-som begynner med "I've finally found a place to live",-
-og jeg skrev egentlig om Hurtwood.
Charlotte hadde fått nok.
Vi hadde gått fra hverandre, og hun hadde dratt hjem til Paris.
Jeg hadde begynt å treffe en jente som het Alice.
Hun var en flott kvinne, men visste ikke at jeg var besatt av Pattie.
OKTOBER 1969 FRIAR PARK, OXFORDSHIRE
En morgen fikk jeg et brev skrevet med bitte liten skrift.
Jeg åpnet det, og det sto: "Kjæreste L."
Avstanden mellom ordene og størrelsen på bokstavene gjorde-
-at det virket tilbakeholdent, men det var veldig lidenskapelig.
Jeg reagerte på at man kunne skrive så vakkert, men så tilbakeholdent.
Det var fullt av lidenskap.
Kjærlig hilsen E.
Tidlig på kvelden ringte telefonen, og det var Eric.
Han sa: "Jeg mener det jeg skrev i brevet."
6 MÅNEDER SENERE HURTWOOD EDGE, SURREY
Første gang jeg møtte Eric, varmet vi opp for Blind Faith.
Bandet ble oppløst, så jeg ringte Eric-
-fordi jeg trengte fred og ro. Han sa jeg kunne komme til ham.
Vi hang sammen og spilte og så på teite programmer.
Jeg fikk tilbud om å spille på en veldedig konsert.
Bobby og jeg ville gjøre det, men vi manglet en rytmeseksjon.
De eneste vi kunne samarbeide med, var Jim og Carl.
Det var det eneste vi hadde planlagt.
Det handlet bare om å spille uavbrutt.
Vi kunne jamme i dagevis.
BOBBY KEYS SAKSOFONIST
Det stoppet aldri opp. Det var en evig musikalsk fest.
Alle kom på besøk.
Det var alltid mye kokain og beroligende piller.
Lsd, meskalin og masse hasj.
Jeg visste det var noe galt med Eric. Han var veldig urolig.
Pattie fikk ham til å lyse opp. Han hadde mange bilder av henne.
Det var viktigere enn musikken, for han virket helt besatt.
Eric begynte å ringe meg. "Du er ulykkelig. Bli med meg."
Jeg sa: "Nei, jeg er gift med George."
Han sa: "Kom, da."
Han var morsom, kvikk og full av liv. Det var veldig fristende.
Jeg sammenlignet ham med George, som kunne være kald og avvisende.
Eric og jeg møttes iblant den sommeren.
Vi drakk kaffe eller spiste lunsj eller middag.
George Harrison ringte og spurte Eric-
-og han og jeg ville spille på hans første plate.
Han hadde masse sanger.
Eric og jeg hadde snakket om hvem vi ville ha med i bandet.
Vi visste vi ville ha Carl, og Jim Gordon kom farende.
Vi var ivrige etter å spille inn "All Things Must Pass."
Vi samlet bandet under innspillingen av "All Things Must Pass".
"All Things Must Pass" var det første Dominos spilte inn.
Men det var der narkotikaen kom inn i bildet.
En fyr dukket opp på Abbey Road og solgte kokain, men også heroin.
Det var avtalen. Han ville ikke selge bare én av delene.
Eric spurte om jeg ville prøve heroin.
Jeg sa: "Nei, jeg ser bare på deg."
Han sniffet det, og jeg spurte hvordan det føltes.
Han sa: "Det føles som om jeg er omgitt av rosa vatt."
Jeg gikk i en slags transe.
Det var veldig mystisk, og jeg visste ikke hvor jeg var.
Jeg hadde fått en liten persisk bok.
Laila og Majnuns kjærlighetshistorie.
Det var en tragedie om ulykkelig kjærlighet.
Helten ender alene i en ørken ...
... og gir sin sjel til Allah, før han dør alene.
Slik oppfattet jeg meg selv.
Jeg oppfattet hele opplevelsen med Pattie som like tragisk.
Forholdet mellom George og meg ble komplisert.
Jeg møtte Eric i South Kensington, der han hadde leilighet.
Eric sa: "Jeg elsker deg. Bli med meg."
"Jeg trenger deg."
Vi hadde flørtet lenge, men aldri gått over streken.
Men den kvelden elsket vi.
Da gikk det opp for oss at vi skulle være på en fest.
Alle var der. Jeg dro dit med Mick. Paul McCartney var der.
Eric var der.
Pattie kom uten George.
For første gang virket det som om vi hadde en sjanse.
Eric ville snakke med meg. Vi var ute i hagen.
Det var sent, for sola var i ferd med å stå opp.
George dukket opp ut av morgendisen.
Jeg sa: "Jeg må fortelle deg at jeg er forelsket i kona di."
George så anklagende på meg. "Drar du med ham eller meg?"
Jeg følte at hun trakk seg. Jeg visste det ikke ble noe av.
Jeg sa: "George, jeg drar selvfølgelig hjem med deg."
Det var ikke mer å diskutere, bare hvem jeg ville dra hjem med.
Det var nedslående.
Alle visste at George var utro, men hun var trofast mot ham.
Jeg tenkte: "Skal jeg krype for deg? Hva må jeg gjøre?"
Eric gikk gjennom et stort traume.
Derfor lyder musikken sånn.
Eric fortalte hvordan han hadde det på det tidspunktet.
Andre ville rulle rundt i grusen over å elske sin beste venns kone.
Det gjorde Eric musikalsk. Han ville få Pattie tilbake.
Han sa det var på tide å gå i studio.
Da vi kom til Miami, slo vi oss ned på Thunderbird Motel-
-med noen veldig store poser kokain.
Vi hadde ikke sanger nok til en plate, men vi trodde på det.
Vi spilte dag og natt.
På hotellet stengte vi oss inne på Erics rom og spilte.
ORIGINALOPPTAK CRITERIA RECORDING STUDIOS
De begynte å spille ideer til sanger de ikke var ferdige med.
Jeg tok opp i et par dager,-
-for jeg lærte sangene mens de spilte og utviklet dem.
Jeg klarer det ikke når det blir litt for innviklet.
-Hva om jeg begynner ... -Er det gitar?
Det gjorde vi ti ganger i går.
Ta en lang pause. Jeg skriver ned ordene, så jeg kan synge dem.
Etter to ukers opptak møtte vi veggen.
Vi satt fullstendig fast.
Jeg hadde begynt på en sang til Pattie i England.
Historien om den lille persiske boka "Laila og Majnun" var med i den.
Jeg klarte ikke å fullføre den.
"Hva vil du gjøre når du blir ensom?"
Det var utvilsomt en forpint sjel som sang.
Men det var vanskelig. Bandet trengte en ny retning.
Tom Dowd tok oss med for å se Allman Brothers.
Jeg ble helt fascinert av dem. De var fantastiske musikere.
Eric hadde aldri møtt Duane, men Duane og jeg var venner.
Det var Duanes forestilling. Han styrte bandet.
Det var der det skjedde. Etter konserten jammet vi hele natta.
Jeg dro til Miami. Tom Dowd sa: "Jeg vet at du vil se han her spille."
Jeg elsker måten han spiller på.
Jeg elsker alt han gjør. Han er en flott mann.
Jeg skyndte meg dit, og Eric sa:
"Hent forsterkeren, så spiller vi og lager en plate."
Jeg sa: "Greit." Og så gjorde vi det.
Hendene mine er ferdige.
Jeg spiller Gibson, og Eric spiller Fender.
Hvis man ikke hører forskjell, må man hallusinere.
Jeg har to slide-numre. Eric har et akustisk nummer.
Det er visst også et ekstra percussion-nummer.
Det er mye bra på den plata.
Duane og jeg ble uadskillelige. Han var katalysatoren vi manglet.
Det var kjærlighetssanger. Ballader med et annet tempo.
Det var det man ikke kan se, røre, lukte, smake eller føle.
Det handlet om Pattie. Det var derfor Eric sang om all smerten.
3 UKER SENERE SOUTH KENSINGTON, LONDON
Jeg møtte Eric i South Kensington. Han sa: "Du må høre noe."
Han spilte plata for meg.
Den var veldig sterk.
Jeg ble nesten sprengt av følelser.
Jeg kunne ikke tro at jeg var inspirasjonen hans.
Jeg tenkte at alle ville vite at den handlet om meg.
Og det ville jeg ikke. Jeg kunne ikke slutte å høre på den.
Men da plata var ferdig, ville jeg straks dra hjem.
Det virket ikke.
Alt var forgjeves.
Det virket som en ...
... avvisning.
The Jimi Hendrix Experience er slutt. Musikeren døde av en overdose i dag.
I sin korte karriere skapte Hendrix usedvanlig musikk med gitaren.
Jeg gikk ut i hagen og gråt hele dagen fordi han hadde forlatt meg.
Ikke fordi han var borte, men fordi han ikke tok meg med.
Jeg ble dritsur.
Eric var knust.
Vi hadde spilt inn "Little Wing". Det var Erics hyllest til Jimi.
Det påvirket Eric veldig.
3 UKER SENERE ATLANTIC RECORDS, NEW YORK
Hele neste uke har vi Bee Gees og den andre.
Hvis det ikke er noe miks der nede ...
Med Derek blir det en kjempehit.
Bill Buster. Greenberg, Jerry Greenberg. Bra.
Derek and the Dominos er nummer 25 på Cash Box' topp-100-liste.
Jeg så Eric som den største artisten på vårt plateselskap.
Jeg forsto ikke hvorfor plata ikke solgte godt i USA.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Han visste det var fordi ingen visste at Derek var Eric.
Eric var veldig sårbar på det tidspunktet.
Hvorfor ga du ikke gruppa ditt navn?
Alle vet at Derek and the Dominos er Eric Clapton.
Hva har det å si, da?
-Men hvorfor ikke? -Fordi ...
Det er bare morsommere å ha et navn. Det er lettere.
Jeg leste et sted at du vil slutte å turnere. Vurderer du det?
Jeg vil aldri slutte å spille.
Men jeg kunne forsvinne og slutte å opptre.
Det tror jeg at jeg kan. Det vil være lett.
Hvis jeg hadde økonomi til ikke å turnere, hvilket jeg ikke har nå.
Jeg må tjene til livets opphold.
Hvis jeg ikke måtte det, og hadde noen å spille med,-
-ville jeg nok holdt meg hjemme og trukket meg tilbake.
1 UKE SENERE
Han hadde spilt en konsert i USA.
Jeg ringte ham og sa:
"Pappa ligger for døden."
Han hadde svulst på hjernen.
Han tok neste fly. Heldigvis skulle han ikke spille mer den kvelden.
Men dagen etter begravelsen måtte han dra tilbake og spille konsert.
Han var helt knust. Han var veldig glad i ham.
Jeg føler meg veldig alene for tida.
Hvis jeg er alene, så gråter jeg.
Jeg ønsker aller mest å slippe ut av alt.
For akkurat nå ser jeg bare dagens og morgendagens lidelse.
Hvordan vil du beskrive ditt forhold til heroin?
-Det kommer først. -I livet ditt?
Det er som å omgi seg med rosa vatt.
Ingenting plager deg eller kan sette deg ut.
-Jeg har en dødstrang. -Hvorfor?
-Jeg liker ikke livet. -Liker du ikke livet?
Og jeg vil ikke leve veldig lenge.
Eric trakk seg tilbake.
Han gikk sin vei med Alice og begynte med heroin.
Jeg ville bli der og vente, men det virket ikke sannsynlig.
Jeg trodde det var begynnelsen. Jeg visste ikke at det var slutten.
FEBRUAR 1971
MARS 1972
Jeg bodde i Wales og dro til Hurtwood, der han bodde.
BEN PALMERS STEMME
Jeg visste ingenting om å være avhengig av heroin.
Jeg tenkte at jeg var en av hans eldste venner,-
-så det var kanskje noe vi kunne snakke om.
Jeg så ham gå forbi vinduene ovenpå, men døra var låst.
Ingen reagerte på at jeg ringte og banket på.
Jeg gikk ut fra at han ikke ville se meg, så jeg lot ham få fred.
JUNI 1973
Jeg så ham ikke på lenge.
Jeg tenkte at med hans familiære bakgrunn ville det bli vanskelig.
Visse ting kommer man ikke over.
Man må finne et godt sted til dem, men de vil alltid være der.
1974 COMEBACKTURNÉ, STOCKHOLM
Turneen i 1974 begynte i Skandinavia. Han var skrøpelig.
Jeg vet ikke om han visste hva som foregikk rundt ham.
Jeg klarte å slutte med heroin, men fikk bare et annet misbruk.
Den gang var holdningen at alkohol var greit.
Men alkohol var mye farligere enn heroin for meg.
Eric Clapton!
Om det var plateselskapet som tvang ham,-
-så var det for tidlig med en så stor turné.
Å sende ham i rampelyset etter å ha vært eremitt i fire-fem år.
Det skåler jeg for.
Eric oppdaget Courvoisier og Remy Martin og ga seg hen.
Hvis han fikk tak i noe, drakk han til det var tomt.
På et blunk drakk han en flaske konjakk før lunsj.
Det virket som om han ville ta livet av seg.
5 MÅNEDER SENERE PITTSBURGH, PENNSYLVANIA
Jeg er full og klar for bråk!
Oppfør deg ordentlig!
Faen ta deg!
Noen konserter spilte han i en halv time.
Kanskje det sto halvannen time i kontrakten,-
-men det var også 25-30 000 mennesker som ble litt sure.
Hold kjeft!
Det var lovlig å kaste flasker, boksåpnere og så videre.
Man tror livet er i fare.
Jamie Oldaker!
Smil, din drittsekk!
13 ÅR TIDLIGERE Flyvåpenet, Bremerhaven, Tyskland
Den første skuffende konfrontasjonen med min mor var da jeg var ni år.
Jeg lærte å komme over det i løpet av de neste årene-
-ved å bli flink til kunst og få stor interesse for musikk.
Jeg hadde utviklet en personlig stil.
Han kjøpte lyseblå silkedress da han var 17 år.
Man hadde aldri sett maken i Ripley.
Jeg måtte sy hvite krager på skjortene hans.
Han hadde langt hår, og det ble det snakk om i Ripley.
Han var veldig pen i tøyet.
Jeg hadde gitaren, som var min trofaste følgesvenn.
Vi ble invitert til Tyskland-
-fordi Pats mann var stasjonert der hos det canadiske flyvåpenet.
Han besøkte oss i Tyskland og var så oppsatt av å spille gitar.
Han hadde gitaren med for å øve, men vi tok det ikke på alvor.
Vi bodde i en militærleir, og jeg passet ikke inn.
Det ble foreslått at jeg burde klippe håret.
Jeg sa at jeg liker håret mitt slik det er.
Min mor lagde en grimase fordi jeg våget å trosse henne.
Jeg tenkte: "Jeg liker deg ikke."
"Du vil uansett ikke ha meg, og i hvert fall ikke slik jeg er."
Rose ba meg gjøre det for å gjøre alle til lags.
Så jeg fikk piggsveis.
Det fikk meg til å gråte.
Et par dager senere satte halvbroren min seg på gitaren min-
-og brakk halsen tvert av.
De gjorde alt for å tilintetgjøre personligheten min-
-og gjøre meg ubetydelig.
Jeg var full av hat, sinne og bitterhet.
Jeg tenkte: "Greit."
"Det er siste gang jeg stoler på noen."
George og jeg fikk problemer, og vi valgte å gå fra hverandre.
Jeg hørte at Eric var på turné, så jeg ville overraske ham.
Forholdet var ikke fullført. Det var mer enn korte møter.
Jeg hadde ikke sett henne på mange år.
Pattie må ha visst at hun var sammen med en som var ustabil.
Jeg elsket henne så høyt som jeg var i stand til.
Jeg var ikke bare herja, jeg var rusavhengig.
Kanskje jeg aldri kom lenger enn å begjære henne på avstand.
Vi gjorde alt mulig sammen, og han sa at han elsket meg,-
-men han ville drikke ustanselig, og det ble bare verre.
Når han fikk for mye å drikke, ble han veldig ubehagelig,-
-og jeg følte at han ikke elsket meg, så det var ekkelt.
Men neste dag var han kjærlig igjen. Han var veldig skremmende.
Han ropte til meg i hotellobbyen.
Han fulgte en annen takt når han var så full.
Har dere noe imot at jeg tar en dram?
1 ÅR SENERE NO REASON TO CRY-TURNEEN
Hold kjeft! Du lever på fortida!
Vil du komme opp på scenen og snakke om det?
Jeg skal knuse deg. Dumme svin.
På et tidspunkt vurderte man hva som ville skje på neste konsert?
Jeg spurte Carl: "Hva er dette? Du sa han var en fin fyr."
Jeg måtte låse døra hver natt og gjemme meg for den galningen.
Det øyeblikket hvor alle stivnet på Eric Clapton-konserten
ERICS UTBRUDD PÅ SCENEN
advarte alle om "de fremmede"
"få pakkisene og negrene ut"
Da det gikk opp for meg hva jeg sa, ble jeg kvalm.
Jeg ble dritsur.
Jeg tenkte at jeg måtte si unnskyld,-
-for det var sjokkerende og utilgivelig, og jeg skammet meg.
Jeg hadde ikke bare blitt mannssjåvinist, men fascist.
Jeg var halvrasistisk, hvilket ikke hang på greip.
Jeg hadde mange svarte venner. Jeg var sammen med svarte kvinner,-
-hørte på svart musikk og kjempet for svart musikk.
Men det hadde ingenting å si.
Alt ble satt til side så lenge jeg hadde flaska.
Jeg hatet alt.
Jeg hadde en drøm om det perfekte band-
-med virtuosene på hvert instrument.
Jeg syntes jeg var virtuos, og Jack og Ginger var virtuoser.
Det syntes vi alle sammen.
Jeg er lei for at det skjedde.
Jeg ville ikke forandre noe, men jeg burde blitt hos John Mayall.
For det med Cream var bare ...
... aggressiv musikk.
Det er ikke verdt det. Bare ta det. Hun har sitt eget.
Eric var et trist menneske. Veldig trist.
Han var knekt. Han kunne ikke takle livet og knapt nok snakke.
Han begynte å få anfall, og legen sa til meg-
-at hvis han ikke sluttet å drikke, ville han dø.
Den eneste grunnen til at jeg ikke begikk selvmord, var-
-at jeg ikke kunne drikke hvis jeg var død.
Min forkjærlighet for alkohol var uendelig.
Så jeg drakk og drakk og drakk, igjen og igjen og igjen.
"UTMATTET" ERIC STANSER KONSERT
"Det skyldtes ikke alkohol, for han hadde ikke drukket mye."
CLAPTON INNLAGT MED MAGESÅR
"Eric vil ikke kunne jobbe resten av året", meddelte Forrester.
Jeg sliter med å høre på platene fra den perioden,-
-for jeg hører hvor full jeg er.
Alle platene har elementer som er et hakk bedre.
Jeg hadde fått sjansen til å synge og spille på en ny måte.
Jeg dro til Montserrat for å lage plata, og det skjedde mye.
Jeg hadde hatt et forhold til sjefen-
-for George Martins AIR Studios i Montserrat.
En flott kvinne som heter Yvonne. En pen og morsom kvinne.
Jeg fikk et brev der det sto at hun var gravid med en datter.
Hun forventet ingenting, men ville oppdra barnet i sitt ekteskap.
Jeg visste at jeg ikke var i stand til å ha noe forhold.
Vi tar den a cappella.
En, to, tre, fire.
"For å forstå hverandre."
-Kan jeg huske det, tro? -Du har skrevet det.
Jeg benektet alkoholismen min fullstendig.
Jeg hadde vært på verdens beste behandlingssenter,-
-men jeg begynte med hasj, alkohol og kokain igjen.
Jeg prøvde å skjule det.
Iblant må man leve ut blues for å synge blues.
Tok du stoff og drakk for å rettferdiggjøre den holdningen?
Nei, jeg var bare en festløve som ville ha det gøy.
Da jeg var i Milano, møtte jeg Lory Del Santo.
Jeg falt pladask for henne og ville begynne med blanke ark i Italia-
-uten å ane hvor det ville føre.
Han var et rasshøl. Jeg visste det ikke kunne gå.
Jeg var lei for at vi gikk fra hverandre pga. den tåpelige ideen.
Men han var syk og trodde tydeligvis på det.
Vi prøvde, men hun visste ikke at jeg ikke hadde fotfeste.
Jeg sa: "Dette går ikke. Jeg drar hjem til kona mi."
Da sa hun at det var dårlig nytt, for hun var gravid.
Conor var det første som skjedde i livet mitt,-
-som virkelig traff meg og fikk meg til å bli voksen.
Sterk mann.
Jeg kunne ikke tulle mer. Jeg kunne ikke ødelegge dette.
Du har fått barn. Hvordan var det?
Det skjedde ut av det blå. Jeg møtte en ung kvinne, og så skjedde det.
Det var som om barnet så etter foreldre som kunne gi det liv.
-Han er flott. -Har du noe mål for framtida?
Ja, bare å være lykkelig sammen med sønnen min.
NOVEMBER 1987 HAZELDEN BEHANDLINGSSENTER
Jeg kunne verken leve med eller uten å drikke.
Da jeg prøvde å slutte selv, fikk jeg epileptisk anfall av abstinensene.
En dag hvor jeg var alene, knelte jeg og ba.
Det var veldig klossete, men skyldtes ekte desperasjon.
Jeg sa: "Bare la meg få fred."
-Hva har farsrollen gjort med deg? -Det har fått meg i balanse.
Man må slutte å være egoistisk og tenke på en annen.
Det er blodets bånd som knytter en sammen resten av livet.
Jeg elsker ham høyt, og han har virkelig forandret meg.
MARTS 1991 LONG ISLAND, NEW YORK
Lory og Conor bodde i New York i Galleria på 57th Street.
Jeg var også i New York.
Jeg tok Conor med på sirkus på Long Island.
Vi hadde en flott dag.
Neste dag skulle jeg spise lunsj sammen med Conor.
Klokka 11 om formiddagen skulle jeg kjøre til 57th Street.
Så ble jeg oppringt av Lory, som bare skrek.
Hun sa: "Han er død!" Jeg tenkte: "Hva snakker du om?"
Hun sa: "Han falt ut vinduet."
For et mareritt.
Fireårige Conor Clapton falt i døden fra 53. etasje i Galleria-bygningen.
Han løp forbi sin mor og tre andre voksne til et åpent vindu.
Ingenting stoppet fallet, bare nabobygningens tak.
Det er en tragisk ulykke. Barnet gikk inn på soverommet-
-og bort til vinduet.
Fordi vinduskarmen var lav, falt han ut på tragisk vis.
Det føltes som om jeg hadde rygget ut av meg selv.
Jeg kunne ikke begripe det.
Jeg dro med liket til nærmeste sykehus.
Jeg gikk inn for å se ham, og jeg tok avskjed med ham.
Og jeg mistet troen.
Det var fryktelig. Jeg klarte ikke å tenke på den lille gutten.
Hans lille sjel.
Eric var en fighter,-
-men jeg og mange av hans venner var veldig bekymret.
Om han kunne holde seg edru. Han var alene.
Italienerne hadde dratt hjem, og jeg var alene med tankene.
Jeg begynte å åpne brevene og kondolansemeldingene.
Det var tusenvis.
Jeg åpnet et, og det var fra Conor.
Det var sendt flere uker tidligere fra Milano.
JEG ELSKER DEG JEG VIL SE DEG IGJEN
Hvis jeg kunne gjennomleve dette og forbli edru, så kunne alle det.
Det gikk opp for meg at jeg kunne få noe positivt ut av tragedien.
At jeg ville leve mitt liv til ære for min sønns minne.
Jeg fikk tak i en liten spansk gitar-
-som jeg hadde hos meg hele tiden. Fra jeg våknet om morgenen.
Resten av det året spilte jeg uavbrutt-
-for å slippe å se situasjonen i øynene.
JEG VIL SE DEG IGJEN
2 ÅR SENERE
Musikken reddet meg.
Slik den gjorde da jeg var ni år.
Den fjernet smerten.
Jeg skrev sangene for min egen skyld, for jeg følte meg helt elendig.
Og grammyen går til "Tears in Heaven" med Eric Clapton.
Årets sang er skrevet av Eric Clapton og Will Jennings, "Tears in Heaven".
Årets album er ...
"Unplugged" av Eric Clapton.
Jeg er stolt av det jeg har oppnådd musikalsk,-
-men det betyr ingenting.
På et tidspunkt vil ingen ane hvem jeg er, og det er greit for meg.
Takk.
Langt om lenge fikk min datter Ruth og jeg et forhold,-
-og det var veldig fint.
Det gjorde at jeg kunne få et godt forhold til Ruth,-
-og også få et forhold til et annet menneske.
Det var første gang i livet jeg hadde det slik.
Jeg har en brosjyre hvor det står "Crossroads Centre Antigua".
Det er et Eric Clapton-prosjekt.
Jeg ville åpne et behandlingssenter i Antigua.
-For misbruksbehandling? -Stoff-og alkoholmisbruk.
-Er det for folk på øya? -For fattige som trenger hjelp.
Her er 100 gitarer. Noen har vært hos meg gjennom tunge tider.
Jeg håper de skaffer mye penger og oppmerksomhet rundt senteret.
Det bys 500 000. Det bys 600 000.
700 000. 800 000.
850 000 dollar. Solgt!
Musikk har gitt meg et flott liv. Den har aldri sviktet meg.
Men det betyr mer å vite at jeg har hjulpet folk-
-med å bli edru på det behandlingssenteret.
La oss få Hubert Sumlin på scenen.
Ta godt imot Buddy Guy.
Gi kongen av blues, B.B. King, en varm velkomst.
Hvis han ikke hadde hørt blues,-
-kunne han nå ha blitt pensjonert fra byggebransjen-
-etter å ha lagt fliser hele livet, akkurat som faren sin.
Hvis man oppsøker livets verste sider, noe han utvilsomt gjorde ...
Ingen dyttet ham ned i dypet, og ingen dro ham opp.
Det krever en sterk personlighet.
Den viser seg ikke nødvendigvis i selskap med andre,-
-men den må være der for at han skal kunne overleve.
Så møtte jeg Melia og ble forelsket.
Hun er alt jeg har ønsket meg. Hun er min sjelevenn.
Hun er en vakker kvinne, en god venn og en fantastisk mor.
Hva mer kan man ønske seg?
Hei. Dette er Sophie. Der er hun.
Og det er pappa.
Og dette er Ella.
Og dette er min mor.
Og dette er meg. Hei.
Alt jeg gjorde, og alle feilene jeg begikk, har ført meg hit,-
-og det kunne ikke vært bedre.
Jeg har endelig fått familien jeg alltid har ønsket meg.
Og trengte. Nå er de her, og jeg er en del av dem.
Livet mitt er rikt.
Jeg vil gjerne utbringe en skål for bossen.
Kan jeg få litt bakgrunnsmusikk, Robert?
Rolig nå.
Mine damer og herrer, dere vet at Eric er en stor kunstner.
Han fløy helt til California for å lage min første CD.
Han har gjort utrolig mye for mange av oss, meg inkludert,-
-så jeg vil gjerne si ...
Jeg skal holde kjeft snart, men jeg har spilt i 90 ulike land,-
-og jeg har møtt mange mennesker, konger og dronninger.
Men jeg har aldri møtt et bedre eller mer elskverdig menneske-
-enn min venn Eric Clapton.
Så jeg sier til dere alle:
Gid jeg må leve for evig.
Men gid du må leve for evig og én dag.
For jeg vil nødig være her når du går bort.
Når de steder meg til hvile ... Jeg er 81 år gammel nå.
Når de steder meg til hvile, vil jeg høre din stemme som den siste,-
-som sier at vi var venner da vi levde.
Til minne om min gode venn og mentor
ROBIN BENWELL PALMER 1937- 2017
Tekst: Jørn-Are Haugli Johansen Scandinavian Text Service 2019